Milan Uzelac
Estetika
www.uzelac.eu
240
3.2. Umetnost i priroda
Pojam realnosti je širi od pojma prirode jer pored
prirode obuhvata i kulturu. Umetnost nikada ne može imati
za svoj predmet čistu, ljudskim radom nedotaknutu
prirodu; umetnost uvek za svoj predmet ima humanizovanu
prirodu. Stoga se može postaviti pitanje zasebnosti
umetnosti i prirode: do koje mere je umetnost različita od
prirode.
Na formiranje pojma prirode u evropskoj tradiciji
presudno su uticali grčki mislioci. Aristotel kaže da u
prirodu spadaju (physei) one stvari "koje same po sebi
poseduju princip pokreta i mirovanja"; to znači da u prirodu
spadaju životinje, biljke, ali i čovek. Naspram ovih nalaze se
proizvedene stvari kao što su obuća, odeća (thesei); ove
stvari su postavljene; proizvode umetnosti treba ubrojati u
ove jer to su dela koja proizvodi čovek.
Po mišljenju Aristotela izraz priroda se odnosi kako
na "prirodni proces, tako i na proizvode tog procesa", kako
na "materiju stvari, tako i na njihovu formu (njihovu
suštinu, na silu koja upravlja prirodom)". Tako je priroda
(1) u neprestanoj promeni, ali i (2) nešto što traje uprkos
svim promenama. I u kasnijim vremenima očuvalo se ovo
dvostruko shvatanje pojma prirode: priroda je svet što ga
obuhvata oko kao i sile što ih zahvata samo um, tj. sile koje
oblikuju svet.
Pomenuti grčki izraz physei Rimljani su preveli sa
natura i ta reč je takođe zadržala dvosmislenost ranijeg
pojma: i u rimsko doba priroda je značila kako skup
vidljivih stvari (summa rerum) tako i princip nastajanja
prirodnih stvari (lex naturae). I u srednjem veku zadržala
su se oba značenja te je tada činjena razlika između
stvaralačke prirode (natura naturans) i stvorene prirode
(natura naturata); ovi termini, nastali verovatno u12.
stoleću, održali su se do novog doba pa ih srećemo kod
Milan Uzelac
Estetika
www.uzelac.eu
241
Đordana Bruna (G. Bruno, 1548-1600) i Baruha Spinoze (B.
Spinoza, 1632-1677).
Ako su neki srednjevekovni mislioci imenom priroda
obuhvatali i boga, identifikujući ga sa stvaralačkom
prirodom, u vreme renesanse pojam prirode ograničen je
samo na stvoreni svet, dok bog, kao tvorac sveta, nije deo
prirode. Ali, i tada se zadržalo shvatanje o dvojakosti
prirode kao (1) skupa stvari i (2) sile koja taj skup održava;
ova druga priroda bila je vidljiva samo umom i beše izvor
prve.
Zastupajući tezu da umetnost reprodukuje stvarnost
umetnici i teoretičari ranijih vremena su mogli zastupati
dva shvatanja koja su bila rezultat različitog poimanja
pojma prirode: podražavanje stvarnosti moglo je biti (1)
reprodukovanje prirode, ali i (2) reprodukovanje prirode (u
smislu reprodukovanja uzroka i suština prirode).
Ako je u doba pozne antike neoplatoničar Plotin (oko
205-270) pisao da "umetnosti ne podražavaju naprosto
vidljive stvari, nego posežu za principima koji čine vrelo
prirode" (Enn. V. 8, 1) jasno nam je da on prirodu shvata u
ovom drugom značenju. U početku Grci su smatrali da je
priroda savršena i da se ona pravilno i svrhovito razvija te
se nalazi iznad umetnosti; posle Aristotela koji je isticao
kako je u prirodi lepo raspršeno, pa je se umetnici ne
moraju držati već mogu stvoriti dela savršenija od prirode,
javila su se i neka suprotna shvatanja kao recimo skeptika
Seksta Empirika (oko 200) da je tvrdnja o skladnoj
sagrađenosti sveta laž.
Budući da su stoički filozofi pozne antike bili veoma
uticajni učvrstila se teza o savršenstvu prirode, o tome da je
svet "u svakom pogledu savršen i da sve ciljeve doseže u
svim svojim proporcijama i delovima", a Posejdonije Veliki
(oko 135 - oko 50 pre n. e.) piše da je "svet lep i da se to vidi
po njegovom obliku, boji i bogatstvu zvezda". Stoici su
Milan Uzelac
Estetika
www.uzelac.eu
242
hvalili umetnost zbog njene sličnosti s prirodom, ali, počeli
su i da hvale prirodu zbog njene sličnosti sa umetnošću, pa
je Hrisip tvrdio kako je "svemir najveće umetničko delo".
Tokom srednjeg veka većina autora smatra da je
priroda lepa i savršena, da je bog najveći umetnik, da jedino
on može da stvara i opšte je mišljenje da umetnost zaostaje
za prirodom jedno je delovanje prirode a nešto drugo
delovanje umetnosti. Tada, kao i u pređašnje doba, priroda
se hvali stoga što (1) poseduje lepotu boja i oblika kao i (2)
večne zakone koji njom vladaju; u vreme renesanse i baroka
ističe se večna harmonija prirode. Stoga tokom XVII stoleća,
u vreme vladavine racionalizma, umetnost se ceni ukoliko
se upravlja po razumu i prirodi i to je put kojim se može
dospeti do savršenstva.
Vrhunac ovakvog shvatanja umetnosti koja mora biti
racionalna kao i umetnost srećemo tada u francuskoj
akademskoj estetici, da bi se potom ova teorija promenila
jer se promenilo shvatanje prirode. Priroda se počinje više
ceniti zbog njene vidljive lepote a manje zbog njene
stvaralačke moći: tako preromantičari ruše racionalistički
kult prirode.
Ako je između XVII i XIX stoleća vladalo načelno
uverenje o saglasju prirode i umetnosti (treba imati u vidu
da se umetnost sasvim različito shvatala čak i onda kad se
isticala kao uzor umetnosti, a da je istovremeno bilo i
shvatanja da umetnost odstupa od prirode jer je od nje
savršenija (Šeftsberi, 1671-1713)), da u umetnosti može biti
lepo čak i ono što je u prirodi ružno (Hačeson, 1694-1747), a
bilo je i onih koji su smatra li da su lepo prirode i lepo
umetnosti dve različite kategorije.
Ako je bilo teoretičara koji su smatrali de se
umetnost koristi prirodom i da istovremeno od nje odstupa,
drugi su bili u uverenju da umetnost može prirodom da se
koristi ili ne koristi, dok su treći, kao Gete, u umetničkom
Dostları ilə paylaş: |