Milan Uzelac
Estetika
www.uzelac.eu
237
kao podražavanja prirode nije se zadržalo samo u
Francuskoj već se raširilo po čitavoj Evropi, posebno u
Nemačkoj i to kod rodonačelnika estetike A.G.
Baumgartena koji u svojoj ranoj disertaciji (1735) piše da
umetnost podražava prirodu time što je delatnost umetnika
podražavanje delatnosti prirode i sledeći Lajbnica on tvrdi
kako se podražavanje prirode poklapa s principom jedinstva
u mnoštvu. Na mesto zahteva za podražavanjem prirode
Vinkelman će istaći neophodnost za podražavanjem starih,
pre svega grčkih umetnika kod kojih je u potpunosti
ostvaren ideal čiste lepote. Pravilne proporcije se mogu naći
samo kod Grka i ko želi postati veliki mora se ugledati na
stare umetnike.
Ideja o nužnosti podražavanja prirode prožima i delo
Didroa koji, smatrajući da u prirodi nema ničeg
nepravilnog, poziva umetnika da izučava prirodu, proporcije
i stavove ljudskog tela, društvene i životne osobine ljudi.
Svako delo, pisao je Didro, dostojno je pohvale ako u svemu
odgovara prirodi. Ovog francuskog filozofa sledi Lesing
svojim tumačenjem podražavanja kao realističkog stvaranja
budući da umetnost podražava svu vidljivu prirodu.
Međutim, umetnost nema za zadatak da potpuno,
naturalistički kopira prirodu, ali ni da je ulepšava i
idealizuje. Umetnost je vezana za čovekovu moć apstrakcije,
sposobnost da se pažnja usmerava na određene stvari.
Lišeni te sposobnosti mi ne bismo mogli da uživamo jer bi
se naša svest gubila u beskrajnoj raznovrsnosti prirode.
Zadatak je umetnosti da nas izbavi od apstrahovanja, da
nam pruži mogućnost da uživamo u umetničkim delima
tako što ćemo moći da usmerimo pažnju na izabrane
predmete. Na taj način Lesing daje veoma široko tumačenje
podražavanja i sledeći njega Gete će potom polazeći od
principa podražavanja izvoditi više forme umetničkog
stvaranja - manir i stil.
Milan Uzelac
Estetika
www.uzelac.eu
238
Teorija podražavanja naići će na svoju oštru kritiku
u delu Hegela. "Svrha umetnosti, smatra on, mora da se
sastoji još u nečem drugom, a ne samo u prostom
formalnom podražavanju onog što postoji, jer iz takvog
podražavanja mogu da poniknu samo tehnička veštačka
dela, a ne prave umetničke tvorevine" (Hegel, 1970, I/47).
Podražavanje je po Hegelu ili suvišan posao, ili razuzdana
igra koja zaostaje iza prirode i koja nam umesto stvarnog
života pruža samo njegovu lažnu sliku. On ističe kako je tek
u novije (njegovo) vreme "ponovo iskrsao princip
podražavanja prirode i prirodnosti uopšte, (...) da bi se
snaga i prirodnost ponovo povratile umetnosti koja je
nazadovala i postala slabom i nebuloznom, ili da bi se, s
druge strane, polagalo pravo na zakonsku, neposrednu i
stalnu doslednost prirode nasuprot onome što je proizvoljno
napravljeno i što je konvencionalno, zapravo nasuprot
onome što je neumetničko i neprirodno, a u šta je umetnost
zalutala. Ali, ma koliko da u toj težnji ima, u jednom
pogledu, nečega tačnog, ipak prirodnost koja se pri tom
zahteva ne predstavlja kao takva ono što je supstancijalno i
primarno, i što leži u osnovi umetnosti, te dakle, mada
spoljašnje pojavljivanje u svojoj prirodnosti sačinjava jednu
suštinsku odredbu umetnosti, ipak niti je postojeća
prirodnost pravilo umetnosti niti prosto podražavanje
spoljašnjih pojava kao spoljašnjih predstavlja njenu svrhu"
(I/47).
Hegelov sledbenik F.T. Fišer došao je do zaključka
da priroda ne može biti predmet umetnosti pošto (1) ne vodi
računa o lepom, (2) ne može biti lepa jer se sastoji od
različitih predmeta koji zajedno ne tvore harmoniju (3) a
ako u njoj postoji lepo onda je ono nešto prolazno; ako nam
priroda i izgleda lepa to je stoga što je (4) gledamo očima
estetičara. Umetnost, s druge strane, postoji da bi stvarala
lepo, postoji da bi dosegla ono čega u prirodi nema i zato ne
Milan Uzelac
Estetika
www.uzelac.eu
239
može biti podražavanje prirode, već u najboljem slučaju crpi
iz nje motive koje preobražava i menja kako bi ih učinila
lepim.
Suprotne argumente je izneo ruski estetičar N.
Černiševski smatrajući da se prigovori upućeni stvarnosti
primenjuju isključivo na umetnost te da umetnost ne samo
što stvarnost reprodukuje nego je objašnjava i ocenjuje.
Černiševski je dao visoku ocenu Platonovom i Aristotelovom
učenju o mimesisu nalazeći kod njih skrivenu unutrašnju
bit umetnosti u proizvođenju stvarnosti a što je iskrivljeno
u estetičkim učenjima XVII-XVIII veka, kad se
podražavanje tumačilo kao podražavanje prirode a uloga
umetnosti ograničila na prosto kopiranje stvarnosti čime se
gubila iz vida stvaralačka moć umetničke fantazije.
Tumačeći estetski akt kao unutrašnje imitiranje, a
unutrašnje podražavanje kao najplemenitiju čovekovu igru,
krajem XIX stoleća nemački psiholog i filozof Karl Gros (K.
Groos, 1861-1946) razvija koncepciju unutrašnjeg
podražavanja (innere Nachahmung) po kojoj je umetničko
delo produkt unutrašnjeg podražavanja, proizvod svesti;
posmatrajući predmete mi ih preslikavamo i unosimo u naš
unutrašnji svet, a proces umetničkog stvaranja
pretpostavlja objektivizovanje likova koji se nalaze u
tajanstvenim dubinama naše svesti.
Sa pojavom moderne umetnosti dolazi do napuštanja
teorije o umetnosti kao podražavanju prirode; tako u prvom
redu slikarstvo, kako ga vidi Pol Sezan, više nije
reprodukovanje već konstruisanje; njegovu tezu da se
priroda zahvata preko valjka, kugle i kupe, najdalje su
razvili kubisti udaljavajući se od tradicionalnog realizma.
Uskoro su umetnici počeli da zastupaju tezu kako umetnost
iz stvarnosti treba da preuzima samo strukture da bi oni
najradikalniji među njima ustvrdili kako umetnost ne treba
da ima nikakve veze sa stvarnošću.
Dostları ilə paylaş: |