Milan Uzelac
Estetika
www.uzelac.eu
243
delu videli delo prirode "i to najviše delo prirode što ga je
izvršio čovek po pravilima prirodnih zakona". Odnos
umetnosti i prirode nakon 18. stoleća otvorio je niz pitanja:
(1) da li se umetnost koristi svetom, ili ga podražava,
reprodukuje, ugleda se na njega, (2) može li umetnost da se
izjednači sa svetom, i (3) čime se umetnost razlikuje od
sveta (čak i kad ga uspešno podražava) (Tatarkjevič, 1980,
281-288).
4. Umetnost i saznanje
Sa rođenjem estetike kao jedne posebne filozofske
discipline neminovno je povezana i apstrakcija od kulturne
osnove razumevanja umetnosti, odnosno, od integracije
umetnosti u forme ljudskoga života. Ono što se ovde
postavlja kao pitanje jeste pitanje specifičnog saznanja
lepog s obzirom na njegovo delovanje u svetu života. Ako se
ovo saznanje lepog postavi u sveobuhvatne okvire jedne
metafizički utemeljene teorije saznanja pokazuje se
dvostruki karakter umetnosti raspete između čulne
opažljivosti i pojmovno analizirajuće umnosti.
Saznanje lepog mora se pre svega potvrditi kao
saznanje, jer ono kao razum i um sadrži u sebi čulnost u
proizvodima saznanja, u lepim stvarima. Estetika se, tako,
pokazuje kao ispit za sudove o lepim stvarima, o sudovima
ukusa. U sudu se pojavljuje čulno-opažljiva lepota kao nešto
što je pristupačno umu. Analiza saznanja jednog
umetničkog dela nikako ne ostaje u oblasti čulnoga
iskustva. Ako se, polazeći od filozofskih metoda, utemeljuje
istina saznanja, filozofska estetika može zadobiti specifični
oblik.
Nastavljajući se na Baumgartena moguće su dve
alternative: Hjumov empirizam, koji hoće da zakone
saznanja lepog izgradi induktivnim putem i
Milan Uzelac
Estetika
www.uzelac.eu
244
transcendentalna filozofija Kanta koja kritiku moći suđenja
vidi kao kritiku estetskih sudova. Imajući sve to u vidu
moguće je kao bitne momente istraživanja saznajne prirode
umetnosti videti: (a) određenje umetničkog dela kao odraza
prirode, (b) određenje umetnika i genija, (c) određenje lepote
kao umnog oblikovanja stvari, kao ideala i (d) tezu o
autonomiji umetnosti. Umetnost izdvaja čoveka iz istorije i
priprema ga za budućnost i zadobija centračnu funkciju u
obrazovanju, i stvaranju ljudske kulture. Umetnost
unapređuje obrazovanje čoveka od strane drugoga ćoveka i
omogućuje njegovu slobodu.
Nadovezujući se na Kanta i suprotstavljajući se
Herderu i Lesingu takvo tumačenje umetnosti razvija
Fridrih Šiler; njega sledi i Hegel koji, suprotstavljajući se
Šelingovoj metafizici lepoga, nastoji da da jedno
sveobuhvatno određenje funkcije umetnosti u ljudskoj
istoriji. I kod Šelinga i kod Hegela radi se o određenju uloge
umetnosti u modernoj državi, a ne samo o obrazovanju
pojedinca: drugim rečima, tu se postavlja pitanje društvene
(Šeling), odnosno društveno-kritičke (Hegel) funkcije
umetnosti.
Ako se stvari tako posmatraju, mogle bi se izvesti
sledeće teze:
- Umetničko delo se ne može odrediti kao odraz
prirode već ka nacrt sveta uspostavljen unutar
intersubjektivnog razumevanja; pogled na svet koji daje
umetnost jeste alternativni i kritičan s obzirom na druge
poglede na svet.
- Umetnik ne važi više za genija već je on jedno
istorijsko biće koje tumači svoj svet. To tumačenje odvija se
pomoću njega na poseban način tako što se čulno izražava u
lepom obliku koji se konkretizuje u umetničkom delu.
- Lepo se određuje kao predstava života, kao
ustrojstvo sveta (ali ne određene stvari), a koji se pojavljuje
Milan Uzelac
Estetika
www.uzelac.eu
245
u pojedinim stvarima. Lepota je ideal (fikcija) života koja se
suprotstavlja realnosti.
- Autonomija čoveka je izvor i svrha umetnosti.
Umetničko delo ima samo posredno svoju autonomiju
pomoću koje je moguće da se sloboda i umnost čoveka iskusi
u lepim stvarima.
Ove dve estetičke paradigme nisu samo izvor i povod
filozofskih razgovora o umetnosti, već jednako deluju na
samorazumevanje umetnika a time povratno i na razvoj
umetnosti. Estetika racionalizma, prosvetiteljstva,
engleskog empirizma, Kanta, ali i moderna analitička
estetika tumače umetnost kao saznajni fenomen. To znači
da se nastajanje umetnosti i njena recepcija tumače s
obzirom na saznajni karakter umetnosti; u tom slučaju
umetnost važi kao specifično saznanje, kao posebni način
shvatanja sveta i koji se nalazi u konkurenciji s drugim
načinima saznanja, pa bi se i filozofija umetnosti morala
konstruisati analogno s teorijom saznanja jer i ona na isti
način treba da daje teorije budući da daje tumačenja
fenomena umetnosti. Tako se filozofska estetika javlja kao
grana teorije saznanja.
Ako se filozofska estetika razvija kao učenje o
specifičnom saznanju sveta, tada bi bavljenje umetnošću, na
jedan posredni način, trebalo da bude i način da se odgovori
na pitanje o dobrom životu, o jednom načinu egzistencije
koji je primeren čoveku. Tako se u obrazovanju specifičnih
pitanja koja stoje pred filozofskom estetikom javlja
problematika sveta života; a za izbor dobrog života potreban
je u tom slučaju dobar ukus.
Dobar ukus se u prvi mah određuje kao sposobnost
da se "uvek načini pravi izbor" (B. Gracijan), tj. da se
razume kao sposobnost suđenja, temeljna kako za čitav
društveni život tako i posebno, za etiku i politiku. Teškoća
takvog integrisanja pitanja o umetnosti u praktični
Dostları ilə paylaş: |