Milan Uzelac
Estetika
www.uzelac.eu
258
što su druge umetnosti: isto je tako slaba i isto tako slepa
kao i one" (Andre Ruso); tezu o bliskosti kritike i umetnosti
nalazimo kod estetičara B. Kročea koji estetiku vidi kao
metodologiju kritike. Razlika između estetike i kritike ipak
je vidna: estetika je sintetička, kritika analitička; estetika
otkriva celinu estetskog fenomena, kritika otkriva njegove
elemente; zato nije slučajno što su mnogi sukobi kritičara
doprineli nastajanju novih estetičkih shvatanja.
5.1. Umetnost i kritika
Podnaslov Umetnost i kritika može da zavede i da
skrije nameru koja iza njega stoji. Činjenica je da se
umetnička dela uvek nalaze u sporu, da su svi spremni da
ih "kritikuju", ponajčešće oni koji čak i reč kritika ne
posmatraju u njenom istorijskom kontekstu, pa pod ovim
pojmom misle samo na književnu kritiku i pritom zameraju
prevodiocima Kantovih triju Kritika da ne umeju ni naslove
velikog nemačkog mislioca da prevedu. Ovde o tome neće
biti reči; izložiće se samo polazište odakle će se u nekom
zgodnom času moći lakše pristupiti umetnosti. Jer, naše
vreme je vreme kritike i kritičara; svi kritikuju i svi znaju o
čemu je reč; pokuša li pak neko da kritiku "kritikuje"
odmah će uočiti da se pod ovim pojmom podrazumevaju
različite stvari: neko će reći da kritika označava mišljenje ili
uopšte um, neko, razumevanje neke stvari, refleksiju o njoj,
neko će pak reći da je kritika - nauka. Tako široka upotreba
ovog izraza ima za posledicu mnoštvo različitih shvatanja i
isto toliko nesporazuma koji su posledica "nekritičke"
upotrebe ovoga pojma.
Imamo li u vidu sve prigovore koji se upućuju kritici
i pokušajima njenog utemeljenja pogrešno bi bilo svako
apriorno odbacivanje ovog pojma dok se ne utvrdi šta odista
u njegovoj osnovi stoji. O tome da se uz pomoć kritike može
stvoriti podloga jedne istinske filozofije piše G.V.F. Hegel u
Milan Uzelac
Estetika
www.uzelac.eu
259
Uvodu Kritičkog žurnala za filozofiju (1802); raspravljajući
o biti filozofske kritike, po rečima znamenitog nemačkog
filozofa, raspravlja se zapravo o biti i mogućnosti same
kritike: ona nije ni "točak koji se večno vrti i koji svakog
časa obara nadole jedan lik koji talas nosi nagore", ali ni
polemika ili strančarenje koje uvažava "jedno
jednostranačko gledište naspram drugih, takođe
jednostranačkih" (Hegel, 1983, 135).
Kritika dakle, nije ni delatnost koja bi postojala
samo radi sebe same tako što bi opravdavala sopstveno
postojanje učešćem u nečem za nju nebitnom a što stvari po
njihovoj prirodi ne može ni promeniti niti ih u njihovoj
suštini dokučiti. Kritika ne postoji stoga da bi se
suprotstavljala, da bi jednostavno bila protiv (iako
suprotstavljanje pripada njenoj biti) - ona ima
supstancijalno opravdanje u tome što iz "večnog vrćenja"
hoće da izdvoji stvar, da je fiksira i rasvetli u njenoj biti. S
druge strane, kritika nije polemika u smislu strančarenja,
uporno insistiranje na samo jednom izgledu stvari; kritika
stvar mora zahvatiti u njenom totalitetu i zato mora biti
svestrana, ne jednostrana jer se jednostranošću, smatra
Hegel, ne može pobediti jednostranost; kritika mora u sebe
upiti i suprotno gledište i spojivši ga sa sopstvenim da ga ga
potom prevaziđe. Pritom, jedna prava polemika (kakva bi
morala biti kritika) mora nositi u sebe nešto od one polemos
koju na tragu Heraklita ima u vidu Hegel a potom i M.
Hajdeger: polemos podrazumeva trajni sukob kao stalno
stanje stvari a to znači da kritika ne može biti statična već
da postoji samo u stalnom dokazivanju opravdanosti
principa na kojima počiva.
Za Hegela, nezavisno od toga da li je reč o naučnoj
ili umetničkoj kritici, neophodno je da se zna merilo; ovo
pak mora biti istovetno za onog ko sudi i za onog o kome se
sudi; ono nema poreklo u nečem pojedinačnom, a to će reći
Milan Uzelac
Estetika
www.uzelac.eu
260
relativnom i slučajnom, niti pak u nekoj posebnosti
subjekta; merilo kritike se po Hegelovom mišljenju nalazi u
"večnoj i nepromenljivoj praslici same stvari", što ukazuje
kako na njenu nepristrasnost i objektivnost tako i opšte
važenje omogućeno njenom transsubjektivnošću čime je
zagarantovana njena univerzalnost i egzaktnost.
Kad je o filozofiji i filozofskoj kritici reč, uslov i
pretpostavka kritike jeste ideja same filozofije koja jedina
omogućuje da se izbegne pad u relativizam postavljanjem
subjektivnosti naspram subjektivnosti, tj. ideja filozofije
koja postavlja ono apsolutno naspram uslovlje-nog; time što
za svoj predmet ima ideju same filozofije, filozofska kritika
se razlikuje od svake druge kritike (Hegel, 1983, 125).
*
Kako je kritika usmerena na ideju filozofije, tamo
gde ove ima, posao filozofske kritike, po Hegelovom
mišljenju, jeste da objasni "vrstu i stepen u kojem ona
slobodno i jasno nastupa, kao i obim u kojem se ona radom
podigla u naučni sistem filozofije", a tamo gde ove nema
kritika se treba "prevashodno usmeriti na privid filozofije,
koji je ovim zamućen, i zderati ga" (Hegel, 1983, 127).
Filozofsko suđenje stoga nije neko subjektivno suđenje: time
što se kritika proglašava za supsumciju pod ideju, ona nije
zahtev za moći kako je neki prikazuju, jer to protivreči
njenoj biti budući da je njeno delovanje objektivno i da se
kritika neprestano zalaže za ideju filozofije. Zadatak kritike
je da zdere privid filozofije, da omogući ideji da se pokaže u
svom sjaju, onakvom kakva jeste, i da pre svega konstatuje
ima li prave filozofije uopšte na delu.
Kritika ne teži moći, jer sama jeste moć; moć što
sama sebe iz sebe proizvodi istovremeno je i stvarnost i
poslednja mera te iste stvarnosti. Sama se stvarnost
pokazuje kao oblik moći i kritika je ključ kojim se moć u
svojoj biti može razumeti. Zalaganje za ideju filozofije stoga
Dostları ilə paylaş: |